Історія Екзархату
Українська Греко-Католицька Церква на Півдні України на початку ХХ ст.
На початку ХХ ст. Українська Греко-Католицька Церква на чолі з митрополитом Андреєм Шептицьким розпочала душпастирську діяльність на півдні України. Перша світова війна спричинила міграцію з Галичини в різні регіони України, зокрема й на Одещину. Першим душпастирем для вірних УГКЦ в Одесі тоді був о. Ілля Кливак.
![](https://ugcc.od.ua/wp-content/uploads/2024/07/IMG_5915-293x300.png)
Народився майбутній священник 29 липня 1880 року в селі Перемилові (нині – Гусятинського району Тернопільської области). Зростав у побожній християнській сім’ї. Середню освіту здобув у Тернопільській гімназії, відтак упродовж 1902–1906 років навчався у Львівській греко-католицькій духовній семінарії. 28 жовтня 1906 року рукоположений на священника. Відтоді розпочав своє служіння і проповідництво.
Дуже складним для о. Іллі був період Першої світової війни, яка принесла українському народові та Церкві багато горя. Після окупації Східної Галичини російськими військами отця заарештували й вивезли до Симбірська. Навесні 1915 року йому вдалося повернутись із заслання на терени Східної Галичини.
За дорученням митрополита Андрея Шептицького, о. Ілля Кливак переїхав до Одеси, де з весни 1917 року поєднував душпастирське служіння з активною релігійно-просвітницькою та громадською діяльністю. Про його служіння в Одесі повідомляв часопис Українського керівничого комітету «Українське слово», в якому, зокрема, вказано, що о. Ілля Кливак мав щодня о 08:30, а в неділю о 09:30 служити Божественну Літургію для греко-католиків у римо-католицькому костелі Внебовзяття Пресвятої Діви Марії, що на вул.Катерининській, 33.
Завдяки зусиллям о. Іллі та за згоди римо-католицького єпископа Йозефа Кесслера при костелі діяла українськомовна школа. Отець Кливак належав до Комітету допомоги українським біженцям і був головою одеської «Просвіти». Організовував в Одесі різні заходи, виступи, лекції в установах і навчальних закладах, публікував у місцевій пресі статті на релігійну тематику. Проте своїм пріоритетним завданням вважав згуртування греко-католицької громади в Одесі, а передовсім побудову першого в регіоні греко-католицького храму. У своїх проповідях умів зацікавити людей засадами християнства. Також відвідував інші міста півдня України і бачив потребу забезпечення їх священниками.
![](https://ugcc.od.ua/wp-content/uploads/2024/07/IMG_5911.jpg)
Тому в перспективі хотів відкрити в Одесі навчальний заклад – гімназію або католицький ліцей. Успіхи та виклики, з якими довелося зустрітись о. Іллі на душпастирському шляху, розкривають його листи до митрополита Андрея. В одному з них священник писав, що в Одесі та її околицях живе чимало греко-католиків, які прибули сюди в різний час із Галичини, Холмщини, Буковини, трапляються і білоруси. Ці вірні були здебільшого робітниками.
22 серпня 1918 року о. Ілля повідомив Владику про те, що місцева влада виділила ділянку під будівництво церкви, а Український керівничий комітет долучився до справи фінансово: надав десять тисяч карбованців на будівництво храму і двадцять п’ять тисяч на створення дитячого притулку. Ось як о. Ілля описав місцевість, відведену під храмову споруду: «Місце для церкви дуже пригоже, бо лучить місто з двома передмістями: Пересипом і Молдаванкою, чудний вид навкруги і домінує на оба передмістя, де живуть в більшості наші люди, і має вид на море, навіть є місцем, де сходяться трамваї з трьох чи чотирьох сторін світу».
За цим описом можна здогадатися, що храм УГКЦ в Одесі планували збудувати в районі сучасного Херсонського скверу. Виділена земельна ділянка мала приблизно п’ятсот сажнів (тринадцять арів) і коштувала 250 тисяч карбованців.
Греко-католики звернулися до митрополита Андрея Шептицького з проханням провести збір пожертв на спорудження храму в Одесі. У відповідь владика Андрей надіслав матеріальну допомогу на побудову церкви.
Згодом у листі до митрополита о. Ілля Кливак дякував не лише за фінансове сприяння у цій справі, а й за відправлені до Одеси книжки. З ініціативи священника їх продали, а частину виручених коштів віддали на будівництво храму.
Отець Ілля звітував і про численні звернення по фінансову допомогу до можновладців Одеси. Він, зокрема, повідомляв, що знайшов і винайняв у тимчасове користування для церковних потреб будинок за три тисячі шістсот карбованців. В одному з листів також просив митрополита Андрея відрядити для служіння в краї ще й інших священників та інформував про великі плани щодо розвитку УГКЦ в південному регіоні.
![](https://ugcc.od.ua/wp-content/uploads/2024/07/IMG_5916-300x178.png)
Однак бурхливі події осені 1917-го та зими 1918 року унеможливили реалізацію починань священника щодо побудови храму в Одесі.
Наразі немає документальних джерел 1919–1920 років, що підтверджували б перебування в той час о. Іллі Кливака в Одесі. Ймовірно, за більшовицького режиму йому було небезпечно залишатись у місті. Тому найвірогідніше, що десь на початку 1919 року священник виїхав із Одеси.
Але зусилля, які о. Ілля Кливак доклав для розбудови УГКЦ на півдні України, дали плоди в майбутньому.
Одесько-Кримський екзархат
![](https://ugcc.od.ua/wp-content/uploads/2024/07/IMG_5912-244x300.png)
На початку 90-х років ХХ ст., після виходу греко-католиків із підпілля та проголошення незалежности України, УГКЦ почала поновлювати свою діяльність не тільки на заході держави, а й на території центральних, східних і південних областей.
Першу парафію УГКЦ у Причорноморському регіоні України засновано 1991 року в Херсоні з ініціативи місцевих греко-католиків і названо на честь святих Кирила та Методія. Божественну Літургію у травні 1993 року тут вперше відслужив василіянин о. Ісидор Гончар. Від того часу о. Ісидор почав відвідувати греко-католиків ще й в інших населених пунктах Херсонської та Миколаївської областей.
Від 1992 року священник раз або двічі на місяць відправляв Божественну Літургію в Одесі, у квартирі парафіянки Мирослави Черній (Гладіної). Офіційно одеську греко-католицьку парафію засновано в 1994 році й названо на честь святих Бориса і Гліба.
![](https://ugcc.od.ua/wp-content/uploads/2024/07/IMG_5914-300x206.png)
Першою громадою на території Кримського півострова після виходу УГКЦ з підпілля стала парафія Успіння Пресвятої Богородиці в Севастополі. Її зареєстровано 19 серпня 1991 року. Протягом перших двох років існування громади в Севастополі богослужіння для вірних греко-католиків на великі свята звершувало духовенство Львівської духовної семінарії Святого Духа УГКЦ.
Тривалий час богослужіння відбувались у помешканні парафіянки Богдани Процак, а також у приміщенні, орендованому для настоятеля парафії. Першим душпастирем севастопольської громади греко-католиків упродовж 1993–1996 років був о. Анатолій Мазурик.
24 квітня 1992 року зареєстровано парафію також у Ялті. Її іменовано на честь свята перенесення мощей св. Миколая Мирликійського. Спочатку громада була дуже маленькою і налічувала від дев’яти до двадцяти п’яти осіб, переважно вихідців із західних регіонів України. Першим настоятелем парафії став о. Микола Шевчук, відряджений на прохання греко-католиків Ялти зі Львівської архиєпархії УГКЦ.
![](https://ugcc.od.ua/wp-content/uploads/2024/07/IMG_5913-206x300.png)
Упродовж 1996 – 2003 років парафії УГКЦ на півдні України та в Криму належали до Києво-Вишгородського екзархату. 28 липня 2003 року Синод єпископів УГКЦ з благословення Папи Римського Івана Павла II утворив Одесько-Кримський екзархат із осідком в Одесі. Першим очільником екзархату став преосвященний владика Василь Івасюк.
Екзархат охоплював Одеську, Миколаївську, Херсонську та Кіровоградську області й АР Крим. До утворення Одесько-Кримського екзархату на цих територіях уже діяло понад двадцять громад УГКЦ.
19 жовтня 2003 року екзарх Василь Івасюк звершив в Одесі свою першу Архиєрейську Божественну Літургію. 11 грудня 2005 року патріарх Любомир Гузар освятив церкву Св. Андрія Первозваного, що стала катедральним храмом екзархату.
Одеський екзархат
![](https://ugcc.od.ua/wp-content/uploads/2024/07/IMG_5910-300x175.png)
Одеський екзархат – складова частина УГКЦ – належить до Києво-Галицької митрополії. Він охоплює душпастирською опікою вірних на території Одеської, Миколаївської, Херсонської та Кіровоградської областей і має осідок в Одесі. Катедральним храмом екзархату є церква Святогоапостола Андрія Первозваного.
Загальна площа території екзархату – 110 961 квадратний кілометр, кількість населених пунктів – 3855.
Чисельність населення на території екзархату перевищує п’ять із половиною мільйонів осіб у чотирьох областях. Станом на 2023 рік екзархат загалом об’єднує 53 парафіяльні громади, в яких налічується близько десяти тисяч греко-католиків. Душпастирську опіку вірним надає 51 священнослужитель, із них шестеро – ієромонахи.
Також в екзархаті діють три чоловічі та чотири жіночі чернечі згромадження, в яких місійне служіння здійснюють двадцять богопосвячених осіб.
![](https://ugcc.od.ua/wp-content/uploads/2024/07/IMG_5909-300x201.png)
Утворення Одеського екзархату відбулося шляхом його виокремлення з Одесько-Кримського екзархату рішенням Синоду єпископів УГКЦ, яке 13 лютого 2014 року благословив Папа Римський Франциск. Понтифік дав свою згоду і на канонічне обрання Синодом єпископів УГКЦ першого екзарха Одеського й адміністратора Кримського екзархату УГКЦ. Ним став преподобний о. Михаїл Бубній, ЗНІ, дотеперішній настоятель монастиря отців редемптористів в Івано-Франківську та парох парафії Матері Божої Неустанної Помочі. Святий Престол надав новообраному владиці титулярний осідок Тубурсікум-Буре.
Хіротонія екзарха Одеського й адміністратора Кримського екзархату відбулася 7 квітня 2014 року в Києві, у Патріаршому соборі Воскресіння Христового, а інтронізація – 12 квітня в Одесі.
Як зазначив владика Михаїл Бубній, основним пріоритетом його єпископського служіння на півдні України є розвиток Одеського екзархату – «персональний розвиток, розвиток парафій, інтелектуальний і духовний розвиток священників, ну і, звісно, розбудова церковних структур екзархату».
![](https://ugcc.od.ua/wp-content/uploads/2024/07/IMG_5917-202x300.png)
Особливу вагу має також постійна формація священників, щоби ті, які вже служать, могли брати участь у різноманітних курсах підвищення кваліфікації. Священник мусить повсякчас працювати над собою, зростати духовно й інтелектуально. Для цього діють спеціальні освітні програми, програма постійної формації для духовенства, реколекції.
«Від того, як священник працюватиме над собою і над своїм зростанням, залежатиме також духовний, якісний і кількісний зріст парафії. Південні терени вкрай потребують нашого служіння», – каже владика. «Маємо насамперед забезпечити потреби наших вірних УГКЦ. Але мусимо взяти до уваги, що тут ще багато нехрещених людей, дуже далеких від Бога і духовного життя. Щороку тільки в Одесі відбувається по кілька хрещень дорослих осіб. Тобто люди, приходячи до нашої Церкви, відкривають для себе духовний світ, відкривають свої серця для Бога і прагнуть Йому служити в нашій Церкві.
Ми не закриваємося лише для своїх людей. Наша Церква завжди була відкрита до всіх охочих і тих, хто шукає Бога. Тому задоволення духовних потреб людей – це також пріоритет у моєму служінні на цих теренах. І хочу сказати, що майбутнє нашої Церкви на цих теренах дуже велике!» – підсумовує бачення свого єпископського служіння сам владика Михаїл Бубній.